Хелън Скот Тейлър
Празник на красотата

Превод от английски: Illusion, 2020

chitanka.info

Първа глава

Графство Корк, Ирландия

Изненадващо, спортните слънчеви очила много добре си подхождаха с цилиндъра, но Кейт не беше сигурна това можеше да се каже за босите крака, бермудите и фрака. Комбинацията караше мъжа да изглежда полуоблечен. Но той беше толкова изкусителен и великолепен, че колкото по-малко дрехи носеше, толкова по-добре.

Застанал на парадното стълбище на Нок Хаус, повдигна ръка, за да привлече вниманието на събралите се. Жестът не беше необходим. Всяка жена наоколо вече го беше зяпнала, както и болшинството от мъжете.

— Добре дошли в моето царство, приятели мои. Аз съм Есрас Мак Лър, наследник на бога на морето Лър, магическия крал на графство Корк и на Келтско море.

Скептична тишина се разстла над тълпата, прекъсвана само от песента на птиците, накацали в розовите храсти пред къщата в Грегориански стил, както и далечния тътен на вълните, разбиващите се в скалите, върху която беше построена.

— За мен е огромно удоволствие да поздравя с добре дошли в моето имение хората от телевизионна компания „Бартхърст Продъкшън“ от Лондон. Те ще заснемат епизод посветен на моя летен „Фестивал на красотата“ за тяхното туристическо предаване „Вълшебното килимче на Клаудия“. Мога да ви уверя, че утрешното тържество ще бъде едно магическо преживяване за всички вас.

Питър Хърст, продуцентът и шеф на Кейт, се наведе по-близо към нея и прошепна:

— Сигурна ли си, че този не е някоя пенсионирана рок звезда? Притежава онзи вид мегаломания, която обикновено върви с прекалено много пари и живот отдаден на секс, пиячка и наркотици.

— Доколкото знам, той е само един богат ексцентрик, който се интересува от ирландската митология. Докато уреждахме снимките по телефона, ми звучеше доста нормално — отвърна тя. Въпреки че тя уреди да направят филм за „Фестивала на красотата“, независимо от това колко странно й бе прозвучало казаното от този човек. Имаше си своите собствени причини, поради които желаеше да дойде в тази част на Ирландия.

— Ако хората от телевизия „Бартхърст“ дойдете насам, моят помощник Фаелън ще ви заведе до стаите ви. — После Есрас свали гълъбовосивия си цилиндър и се поклони с елегантен жест на ръката. Косата му имаше вид като на човек, който току-що е станал от леглото, след като някоя жена бе прокарвала пръсти през нея в прегръдките на страстта. Островърхите кичурчета бяха светлокафяви, но когато се раздвижи, косата му проблесна с невероятни сребристи отблясъци.

Питър тръгна напред, докато Кейт изостана, за да провери дългия списък със задачи, които тя като асистент на продукцията, трябваше да завърши преди снимките на следващата сутрин. Имаше поне два часа, в които да напечата промените в сценария на Клаудия и инструкциите за операторите. Също така беше от съществено значение тази вечер да намери време да слезе до малкото селце Нокнапог, което се намираше на около половин миля разстояние от имението.

Баба й бе родена в това селище и бе живяла там, докато се омъжи и премести в Англия. Младата жена стисна в юмрука си приличащата на сълза перла, висяща на колието й, която й бе подарък от баба й и започна да гали с палец розовата й повърхност. Последното желание на възрастната дама беше Кейт да върне перлата тук. Проблемът бе, че тя нямаше представа какво се очакваше да направи с нея, след като вече беше тук.

Втора глава

По времето, когато Кейт се появи, за да се настани в стаята си, единственият друг член на екипа, който го бе сторил, беше звездата Клаудия Равел. Бе пристигнала късно, в луксозна лимузина, която беше предвидена в разходите на бюджета.

Младата жена вървеше нагоре по парадното стълбище на Нок Хаус на няколко ярда след Клаудия. Потракването на високите тънки токчета на звездата внезапно спря.

— Еха! — измърмори тя под носа си.

Кейт спря и се огледа, присъединявайки се безмълвно към възклицанието на колежката си. Не знаеше накъде да погледне първо. Подът представляваше мозайка от много малки сини, зелени, тюркоазени и бели плочици, изобразяващи разпенени вълни. Бели коне дърпаха златна каляска, в която седеше усмихнат мъж с корона, докато многоцветни риби и морски същества се тълпяха около него.

Клаудия изстена от удоволствие, оценила онова, което бе видяла. Кейт откъсна очи от творбата, за да последва погледа на колежката си. Обектът на желание на колежката й се беше облегнал на стената и носеше бермуди, а дългата му златиста коса се стелеше по мускулестите му рамене.

— Това ли е Есрас? — прошепна водещата на предаването.

— Този? Не. Мисля, че това е Фаелън. — На Кейт й беше трудна да повярва, че бе пропуснала да забележи по-рано един толкова привлекателен мъж. Вероятно е била прекалено съсредоточена върху Есрас, за да забележи когото и да било друг.

Докато се приближаваха, младият мъж пристъпи напред.

— Мога ли да ви покажа стаите, дами?

Клаудия се спря пред него и прокара яркорозовия си нокът по гърдите му.

— Първо бих искала да се запозная с Есрас, момче — каза тя с превзета усмивка. Кейт потръпна от неудобство.

Като кимна, Фаелън им отвори една врата.

— Крал Есрас е тук.

— Може би ще те видя по-късно, Фаелън — отвърна Клаудия едва чуто.

Въпреки че Кейт имаше прекалено много работа, любопитството й надделя, и тя последва колежката си в стаята. Морската картина, изобразена на тавана, беше впечатляваща, но това, което я накара да зяпне, беше огромният златен трон, украсен със седеф и блестящи зелени скъпоценни камъни, и мъжът, седнал в него.

Цилиндърът, слънчевите очила и сакото вече ги нямаше. Сега Есрас носеше само бермуди и широка зелена риза, разкопчана до половината, и разкриваща изкушаващ изглед към гладък, добре оформен гръден кош. Сега, когато беше по-близо до него, младата жена можеше да види, че кожата му има шоколадов тен, а цветът на очите му е невероятно искрящо зелено. Беше добре сложен и мускулест, а предмишниците и краката му бяха покрити със сияещ сребристо златист мъх. Върху плоските седефени мъниста на огърлицата около врата му, танцуваха дъги.

Есрас се изправи и се приближи, за да ги посрещне. Погледът му мина директно покрай Клаудия и се спря върху Кейт.

— Вие трябва да сте…

— Клаудия Равел — каза звездата и мина пред асистентката. — Аз съм водещата на туристическото предаване. — Отметна назад косата си с изкусителен жест. — Вероятно си ме спомняте от хитовата серия „Убий ме с магия“.

— Разбира се. Приятно ми е — каза домакинът им, като се намръщи за толкова кратко време, че Кейт си помисли, че може и да й се е привидяло. Той се поклони, след това направи знак на другия мъж.

— Убеден съм, че сте уморена, Клаудия. Моят помощник ще ви заведе до стаята ви.

Клаудия се усмихна, леко изумена. Плъзна ръката си през тази на Фаелън и той я поведе през вратата, без да осъзнае, че беше набързо отпратена без излишни официалности.

Потракването на токчетата й, както и случайните изблици на гърления й смях заглъхнаха в далечината. Есрас наклони глава. Дълго време се взира в Кейт с онези невероятни, зелени очи така, все едно можеше да види направо в ума й, а от там и в душата й.

Беше обвила дланта си около перлата на баба си, която като че пулсираше вътре в юмрука й. Все едно се беше съживила.

— Вие сте Кейт Съливан, нали? Говорихме по телефона. — Усмивката бавно се разстла на лицето му, подобно на слънце, изгряващо върху цял нов свят. Младата жена премигна. За момент й се стори, че около него сякаш затанцуваха дъги.

— Как ме разпознахте, преди още да сте чули гласа ми? — попита тя.

Усмивката му се разшири, а веждите му се извиха така, все едно искаше да й каже: не бихте искали да знаете.

— Позволете ми да ви заведа до стаята ви. — Отиде до вратата и протегна ръка към Кейт. След кратка неловка пауза, тя сплете пръсти с неговите, тъй като й се стори грубо да не го направи.

Поспря в началото на стълбището, озадачена от странната топла вълна, която я заля при докосването му. Не приличаше на нито един мъж, който беше срещала досега, и въпреки това, някъде дълбоко в себе си й се струваше познат. Внезапен жив образ изпълни съзнанието й как я държи в обятията си, а ръцете му галят кожата й, докато я целува. Горещина се надигна някъде ниско в стомаха й, а кожата й все едно не можеше да я побере. Прочисти си гърлото.

— Ами чантата ми?

— Вече е отнесена в стаята ви. — Усмихна й се развеселено. — Не се тревожете, Кейт. Няма да ви изям.

— О! — Прехапа устната си, като се надяваше, че необузданите й мисли не са се изписали върху лицето й.

Той стисна още по-здраво ръката й и я поведе нагоре по парадното стълбище в центъра на фоайето.

Когато стигнаха до горната му част, Есрас я поведе по широк коридор, отвори една врата, след което я пусна и отстъпи назад, за да може тя да влезе.

Върху белите стени на огромната стая играеха перлени отблясъци, а завивките на леглото, тапицерията върху мебелите и килима бяха в различни нюанси на морскозелено и морскосиньо. Огромно легло с табла в бяло и златно доминираше над пространството, а останалата част от мебелировката повтаряше същата тема в бяло и златно. Беше доволна, че в стаята имаше бюро, което можеше да се превърне в работно място. Предпочиташе да не й се налага да споделя мобилния офис на продукцията. Винаги се превръщаше в кочина само за няколко часа, след пристигането му на снимачната площадка. Както й беше казал, очуканият куфар и чантата й бяха поставени върху леглото.

— Банята е ето там. — Есрас посочи към някаква врата в далечния край на помещението.

Тя положи ръка върху чантата с лаптопа.

— Благодаря ви. Това е толкова… луксозно. — Огледа внимателно стаята, тъй като знаеше, че ще бъде прекалено заета, за да има достатъчно време да се наслади на комфорта. Чакаше Есрас да си тръгне, за да може да се заеме за работа.

Когато той не се помръдна, тя се взря в него. Погледът му бе закован върху перлената й висулка, а върху лицето бе изписано любопитство.

— Каквото те доведе у дома, Кейт?

Взря се в него, зашеметена за момент.

— У дома? Познавахте ли баба ми? Знаете ли нещо за медальона ми?

Погледът му се върна върху лицето й.

— А ти?

Тя бавно поклати глава.

— Не знаех, че баба ми е била родена в Нокнапог, допреди шест месеца, когато тя умря и ми остави медальона. — Кейт обви длан около блестящата розова капка. — Мислех си, че е само обикновено бижу, но в тази перла има нещо странно. Чувствам се… неспокойна, когато я сваля, но и не ми се струва напълно правилно да я нося.

— Това е, защото перлата не е направена за теб. Трябва да имаш своя собствена, Кейт. — Той отвори вратата и протегна отново ръката си към нея. — Ела с мен и ще ти покажа за какво става въпрос.

Млада жена се поколеба за момент, осъзнавайки, че ще трябва да работи часове наред, преди да си легне, но и причината, поради която беше тук бе, за да разбере повече за перлата.

— Добре. Но не мога да се бавя много.

Есрас я поведе надолу по стълбите, след това по някакъв вътрешен коридор към по-старата част на къщата. Спря пред една ниска дървена врата и отвори трите резета. Неземна светлина се изсипа в тъмния коридор, когато мъжът отвори широко вратата. Последва го по тесни, виещи се стъпала, като единствената светлина идваше от сияйния блясък на мидените черупки, вградени в стената.

Не след дълго, спътникът й се спря и се обърна:

— Имаш ли нужда от почивка? Слиза се доста надолу, поне 200 стъпала.

Когато тя поклати глава, той продължи. В далечината се чуваше разбоя на вълните. Колкото по-надолу слизаха, толкова по-силен ставаше звукът, а прохладният бриз носеше мириса на море нагоре по стълбите.

— Винаги съм обичала морето — каза Кейт, почти на себе си.

Есрас се извърна и й се усмихна широко.

— Разбира се. Ти си една от народа на Лър.

Въпреки че през нея премина леко вълнение, тя поклати глава. Домакинът й се беше представил като потомък на морския бог Лър. Сега се опитваше да въведе и нея в неговата фантазия. Но ако си мислеше така, защо толкова инстинктивно му се доверяваше?

Излязоха в една подземна пещера, осветена единствено от същия сияен блясък като на стъпалата. Морето клокочеше навън-навътре през един отвор в скалите. Бяха слезли от върха на скалата, където се намираше къщата, чак долу до морското равнище и сега вероятно бяха в някаква пещера под нея.

Тя го последва по тунел, който водеше още по-навътре в скалата и излязоха в малка пещера. Над успокояващия плясък на морето, тя дочу някакъв звук подобен на свистене и засмукване. Спряха пред кръгъл отвор в каменния под. Водата се въртеше вътре в дупката, а проблясъци от светлина и тъмнина танцуваха в дълбините й.

— Водовъртежът на Лър — обясни Есрас.

Перлата, която лежеше върху гърдите на Кейт, се повдигна и насочи към кладенеца, като опъваше верижката около врата й.

— Ах! — Сграбчи я и здраво я задържа, докато бижуто се опитваше да изскочи от шепата й.

— Не се страхувай! — Спътникът й обви ръка около талията й и придърпа я към себе си. Кожата й затрептя от близостта му и тя се облегна върху него, като се наслаждаваше на тръпката от докосването му, независимо, че сърцето й препускаше в несигурен бяг.

— Дай ми дара на Лър! — Есрас протегна ръка.

— Перлата на баба! Какво ще правите с нея?

— Довери ми се. — Той се наведе още по-близо и погали бузата й с опаката страна на пръстите си. Тя вдиша аромата на море и чист въздух, който се носеше от кожата му. Взря се в него, хипнотизирана от дълбините на изкусителните му зелени очи, и всичките й тревоги отлетяха.

Откопча верижката от врата си и я постави в дланта му. Той извади перлата от синджирчето, и преди тя да осъзнае какво ще направи, я пусна във водовъртежа.

— Не! — Кейт постави ръка върху голата си шия, втренчила поглед във водата. Обърна шокирания си поглед към Есрас.

— Какво направихте? Баба я остави на мен.

— Тя те е помолила да донесеш перлата й тук — меко отвърна той.

— Откъде знаете за това?

— Тя би искала дарът на Лър да му бъде върнат.

Кейт се загледа във водата, а сълзи на отчаяние горяха очите й. Есрас беше прав. Баба й бе поискала точно това, но единственият спомен, който й бе останал от тази скъпа за нея жена, беше изгубен завинаги.

— Кейти. — Мъжът приглади един кичур, изхлузил се от хванатата й на опашка коса, зад ухото й. — Убеден съм, че баба ти също е искала да имаш свой собствен дар от Лър… От мен.

Есрас клекна и загреба пълна шепа от неспокойната вода в дланта си. Вместо да изтече между пръстите му, течността се превърна в топка. Той я оформи, като изчистваше ненужните частици от водата, все едно беше желе. Когато остана само малко, подобно на капка парченце от водата, той започна да я гали, докато напяваше нещо под носа си. Около него танцуваха дъги, които блестяха върху седефената огърлица на врата му, отразявайки се в сърцевината на водната капка в дланта му.

Накрая цветовете избледняха и пещерата отново бе осветена единствено от сияйния блясък, излъчван от стените. Есрас държеше една оцветена в розово, подобна на сълза, перла, която наниза отново на верижката.

— Ще чувстваш тази като своя, защото я направих като подарък за теб. Носи я до сърцето си и никога няма да се отделиш от това място… или от морето.

Кейт му позволи да закопчае верижката обратно на шията й, после я погали с пръсти. По дланта й премина тръпка, която се разпростря върху кожата й, докато не разпали нервните й окончания до степен, че да закопнее за хладната милувка на морето, което да успокои тялото й.

— Как успяхте да я направите от водата? — попита тя.

— Перлите винаги са сътворявани от морето, Кейти.

— Но не и по този начин! — Тя се взря в перлата, а в съзнанието й се бореха противоречиви чувства. Гордееше се с това, че е практичен и земен човек, но това, което бе сторил Есрас току-що, приличаше на магия. Нещата, които казваше и правеше противоречаха на всичко, в което вярваше, всичко, което майка й я беше учила, и въпреки това не можеше да отрече онова, което видя със собствените си очи… И би ли могла?

— Има много неща, които трябва да научиш, сладка моя. Много, на което да те науча. — Върховете на пръстите му се плъзнаха под брадичката й и повдигнаха главата й така, че тя не можеше да избегне срещата с бездънната зеленина на очите му.

— Аз съм твоят крал, моя сладка Кейти. От дълго време те чакам да дойдеш при мен. Ти и аз си принадлежим.

Трета глава

Докато заспиваше, в главата на Кейт се въртяха странните думи на Есрас. Как би могъл да е чакал нея, след като едва се бяха запознали? Защо си мисли, че мястото й е тук с него? Щеше да бъде поласкана, ако това не беше толкова стряскащо.

Прекара една ужасна нощ. През цялото време се въртя неспокойно в леглото, докато сънищата й бяха изпълнени с еротични фантазии как Есрас прави любов с нея. Събуди се изтощена и изплашена от случващото се. Убеди сама себе си, че дъгите, които бе видяла около него, са просто отражения от седефената му огърлица, а перлата, която направи, си беше чист фокуснически трик. Очевидно изобщо не беше изхвърлил тази на баба й във водата. Беше я скрил. След това, с едно много изкусно движение на ръката, я бе накарал да му повярва, че е направил друга.

Ако беше достатъчно луд, за да вярва, че е наследник на морски бог, то тогава бе точно от типа хора, които се преструват, че имат магически способности.

И като някакъв пълен идиот, тя бе позволила да бъде въвлечена в неговия свят на фантазии. След като беше работила в телевизия две години, би трябвало да знае, че не трябва да вярва на всичко, което вижда.

Кейт се присъедини към колегите си и седна до една от пластмасовите маси, разположени до фургона с храната, хванала стиропорната си чаша с чай и хлебчето с яйце и бекон. Вдишваше дълбоко морския въздух, докато се наслаждаваше на прекрасната гледка на белопенестите вълни тичащи по Келтско море. От скалистия нос, на който се намираше Нок Хаус, релефът се спускаше надолу към село Нокнапог: малко пристанище, заобиколено от разхвърляни тук-таме къщурки с ламаринени покриви и подскачащи върху вълните в залива рибарски лодки.

На поляната пред Нок Хаус хората на Есрас, както и някои от жителите на селото, бяха започнали да издигат сергиите и палатките за Летния фестивал.

Самият домакин, все едно призован от мислите й, излезе от къщата, постави ръце на хълбоците си и заоглежда приготовленията за празника.

— Страхотно! Вършите чудесна работа — провикна се той към работниците. Отново носеше гълъбовосивия фрак, но беше без цилиндър, а този път бермудите му бях с хавайски мотиви. Взорът му я откри и усмивка повдигна ъгълчетата на устните му. Стомахът на Кейт направи салтомортале, когато си припомни как със здравата си мускулеста ръка, обвита около талията й, я придърпва по-близо до себе си. Тя бързо отмести поглед и опита да се престори, че не го е забелязала.

Когато Есрас бавно тръгна към нея, перлата върху гърдите й започна да пулсира. Наложи си да не й обръща внимание, като си казваше, че медальонът вероятно вибрира, заради лудо биещото й сърце.

— Как се чувстваш в тази прекрасна сутрин? Добре ли спа, Кейти, моя любов? — Почти любовното му обръщение накара веждите на няколкото човека от екипа, близо до нея, да се повдигнат. Инстинктът й подсказваше да му каже, че не му е никаква възлюбена, но ако го направеше, само щеше да затвърди похотливите подозрения на останалите.

— Спах добре, благодаря — отвърна. — Стаята е много удобна.

— Прекрасно. — Есрас потри ръце и огледа колегите й. — Очаквам всички вие да се облечете подобаващо за Фестивала на красотата. Имам традиционни костюми за вас, от които можете да си изберете.

— О-о! — възкликна Клаудия и свали слънчевите си очила, когато се присъедини към тях. — Да не би да чух нещо за костюми? Колко забавно. Обожавам да се маскирам. — Тя хвана домакина им под ръка, докато си вземаше чашата чай от Питър. — Кога можем да видим дрехите, скъпи Есрас?

— Още сега, ако искате. — Той се извърна и тръгна към къщата, като поведе Клаудия със себе си. Женската част от екипа нетърпеливо тръгна след тях, докато двамата оператори се надигнаха от столовете си с досада и се затътриха след останалите.

Кейт нямаше намерение да се маскира. Ако го направеше, най-вероятно щяха да я снимат, а тя мразеше да се гледа във филми. Въпреки че не искаше да вижда костюмите, гледката на Синтия, отпуснала се с копнеж върху ръката на Есрас, я подразни. Набързо напъха в устата си остатъка от хлебчето, прокара го с глътка чай и последва колегите си вътре в къщата.

Всички се отправиха към задната част на сградата, където се намираше пълното с костюми помещение. Всяка една дреха беше внимателно увита и закачена на метална закачалка. Що за човек имаше стая, пълна с маскарадни облекла в къщата си, за Бога? Това определено доказваше, че е странен.

Питър се оглеждаше невярващо, докато операторите грабнаха първото изпречило им се пред очите нещо и бързо се върнаха обратно навън. Клаудия и другите жени охкаха и ахкаха при вида на блестящите дрехи, докато Кейт ги наблюдаваше от прага.

Есрас се приближи до нея и я хвана за ръката.

— Имам идеалната рокля за теб, Кейти, моя любов. В същия сапфиреносин цвят като очите ти.

Младата жена се изчерви от ко̀сите погледи, които й хвърлиха колежките и не се помръдна, когато мъжът се опита да я издърпа в стаята.

— Отдавна съм надраснала възрастта, когато си играех на маскарад.

Ъгълчетата на устата му се извиха тъжно надолу, въпреки че очите му продължаваха да искрят весело.

— Само работа и никакво забавление прави Кейти скучно момиче.

Думите му попадаха точно в целта.

— Тогава, предполагам, че наистина съм скучна — отвърна тя и издърпа ръката си от неговата. Как би могъл един богат ексцентрик като Есрас да разбере, че нормалните хора не могат да постигнат нищо в живота, ако си губят времето да се обличат в карнавално облекло и да си фантазират, че са магьосници?

Работи усилено и ще получиш наградата си на небето, винаги беше казвала майка й. А Кейт не би могла да свърши никаква работа, докато гледа как Клаудия се превъзнася над някакви си тъпи рокли.

Стъпвайки тежко, тя излезе отново навън, намери папката с клипс и започна да отбелязва задачите, които беше приключила.

Три часа по-късно всичките й колеги, както и хората на Есрас, бяха облечени в костюми и бяха готови да започнат. Домакинът им слезе величествено по четирите стъпала пред входната врата, облечен в блестящо сребристозелено наметало и перленосив костюм. Независимо от маскарадните дрехи, той успяваше да изглежда все така изключително секси. На главата си носеше златна корона, украсена със седеф и огромни искрящи, зелени скъпоценни камъни, които приличаха на смарагди, но това не би могло да е истина. Ако беше така, щяха да са заключени в някой трезор. Хората на Есрас бяха изнесли навън трона му и го бяха поставили върху подиум до един по-малък престол, който бе украсен с дребни розови и жълти мидени черупки.

— Добре, хора, всички ли сме готови? — извика режисьорът. Кейт погледна списъка си, доволна от това, че започват навреме, независимо от факта, че по-голямата част от екипа бяха изгубили цели тридесет минути да си избират костюми и да се преобличат.

Облечена в претенциозна рокля без презрамки в сребро и злато и с разпръснати по целия корсаж мънички кристали, Клаудия представи епизода преди екипът да започне да снима как Есрас заема трона си.

— И сега ще бъдем свидетели на най-важната част от празненствата тук днес. Крал Есрас ще избере своята кралица на Фестивала на красотата — обяви водещата с копринения си глас за пред камера.

Тя се извърна към мъжа на подиума в очакване, очевидно изгаряща от желание да бъде поканена да седне до него. Напрегнато мълчание се разстла както върху хората му, така и върху тълпата от селото. Кейт бе предположила, че той ще избере Клаудия. Дори беше написала с молив името й в тази част на сценария си. И все пак, не би могла да отрече лекото… какво? Разочарование? Ревност?

Есрас не каза нищо толкова дълго време, че хората започнаха да се въртят неспокойно, а режисьорът раздразнено си мърмореше нещо под носа. Кейт се беше втренчила в папката си, подготвяйки се да чуе как той ще извика Клаудия да бъде неговата кралица на Фестивала на красотата. Накрая вдигна взор и го погледна. Очите му бяха приковани в нея, а лека усмивка играеше върху устните му. Все едно потъна в зелените им дълбини. Странна топла вълна, подобна на разпенена вода, се разнесе по кожата й. Приглушените гласове и шумът от празненството заглъхнаха, докато накрая всичко, което можеше да чуе, беше нежният плясък на вълните.

— Защо ме игнорираш, Кейт? Знаеш, че бих избрал теб. — Думите на Есрас прилични на шепот, пуснат по вятъра, бяха предназначени само за нейните уши.

Младата жена бе втренчила широко отворените си очи в него.

— Аз не…

— Кейт е моята кралица — обяви Есрас и тя рязко излезе от транса си. Всички я гледаха, някои се усмихваха, други бяха повдигнали учудено вежди, а от очите на Клаудия хвърчаха гневни искри.

— Кучка! — изскърца през зъби водещата.

— Не може да е Кейт — каза Питър, като тръгна напред. — Тя не е облечена. Много по-добре е Клаудия да бъде вашата кралица. Не е от голямо значение коя ще бъде, не е ли така? Това е само представление.

Есрас се облегна назад и кръстоса ръце. Температурата се понижи рязко. Тънки като филизи струи морска мъгла се прокраднаха над скалата, влязоха в градината и се разстлаха между сергиите, подобно на дим, като придадоха на въздуха влажен, солен вкус.

След дълга неловка тишина, Питър изпусна пораженческа въздишка.

— Отивай да облечеш някаква проклета рокля, Кейт. И побързай!

Младата жена, изпитваща агонизираща нерешителност, се поколеба. Не искаше да я снимат, и въпреки това едва успяваше да сдържи тръпките на задоволство, които минаваха през нея. Есрас искаше тя да бъде негова кралица, а не Клаудия!

— Кейт — каза предупредително Питър, — ще остарея, докато те чакам.

— Не съм си избрала рокля — отвърна тя едва чуто, все още несигурна, че би трябвало да го направи.

— Погледни на леглото си — каза Есрас, а очите му весело искряха. Сигурно е планирал всичко, искал я е още от самото начало. Сърцето й се преобърна при спомена за чувствените сънища как прави любов с него. Дали искаше да се сбъднат, преди да си тръгне от тук?

Като вземаше стъпалата по две наведнъж, тя изтича до стаята си, следвана по петите от Тина, гримьорката Клаудия.

Върху леглото си откри красива рокля в наситено синьо, със сатенен корсаж, украсен с искрящи мъниста и покрит с тюлена драперия.

— О, да! — възкликна придружителката й. — Човекът има усет към цветовете. Тази рокля много добре ще подхожда на тъмната ти коса и сините очи.

След като изхлузи от дънките и тениската си, Кейт послушно изчака гримьорката да пристегне роклята й. Изписка в протест, когато Тина разкопча сутиена и издърпа презрамките от ръцете й.

— Не мога да отида там без сутиен. — Майка й никога нямаше да може да си вдигне глава от срам в черквата, ако приятелите й гледат този епизод.

— Роклята е с тънки презрамки. — Тина повдигна износения сутиен на Кейт и я погледна недвусмислено.

С въздишка, младата жена се съгласи, после се отпусна на стола пред тоалетката. Наблюдаваше в огледалото как гримьорката разресва дългата й коса и бързо я вдига нагоре. Подобната на капка перла проблясваше в отражението и я изкушаваше да си мисли за Есрас.

Когато Кейт се изправи, за да може колежката й да я огледа за последно, жената повдигна вежди.

— Изглеждаш много добре, когато положиш малко усилие. Имаш най-невероятната, нежна като перла, кожа. Въпреки това, пази си гърба. Клаудия ще ти е адски ядосана за това, че й отне триумфа.

Като повдигна полите на роклята си, Кейт се втурна надолу по стълбите и навън през входната врата. Глъчката изведнъж замря, което я накара да спре за момент. Всички я гледаха. Един от операторите й пожела успех, като вдигна палец нагоре, а Питър й се усмихна.

— Добре — каза режисьорът, — движи се нормално. Не тичаш след автобуса.

Като насън, Кейт слушаше инструкциите, които обикновено чуваше от другата страна на камерата. По даден знак тя тръгна към Есрас. Той стана от трона си и протегна ръка. Сърцето й силно затуптя, когато пръстите му се плъзнаха около нейните и й помогна да остане стабилна, след като се качи на подиума. Група от хората му заобиколиха трона. Красивите жени блестяха в роклите си в ярки цветове, докато повечето от мъжете бяха в сиво или бяло. Фаелън извади малка златна диадема, украсена с дребни сини мидени черупки, и Есрас я постави върху главата й. Пръстите му се заиграха с косата й и отместиха кичурите, които бяха паднали върху очите й.

— Ето те тук вече — прошепна той. — Не ти ли се струва, че така е правилно, моя любов? — Пръстите му нежно докоснаха раменете й, а след това се спуснаха надолу по ръцете й, преди да вземе дланите й в своите.

Камерите и хората наоколо изчезнаха, когато Кейт се взря в смарагдовите дълбини на очите му. Фаелън започна да напява на език, който й беше непознат, докато останалата част от свитата се присъединяваха от време на време с по някоя дума.

Младата жена не можеше да свали очите си от лицето на Есрас. Мислеше си, че не е много по-голям от нея на години, но бе грешала. В очите му се четеше дълбочината на познание, което противоречеше на младежкия му вид. Но дори и когато през тялото й премина приятна топлина от допира до златистата му кожа, лека предупредителна тръпка се спусна по гръбнака й. Той бе докоснал някаква част от нея, която тя бе прибрала дълбоко в съзнанието си и я бе заключила. Надарената с въображение част, която обожаваше историите на баба й и вбесяваше майка й.

Фаелън спря да напява и отстъпи настрани. Есрас притисна устните си към нейните в бърза, благоприлична целувка за пред камерите, която приключи преди Кейт да успее да й се наслади, и след това я настани в малкия, покрит с мидени черупки, трон.

Като се обърна към зрителите, помощникът провъзгласи:

— Крал Есрас Мак Лър, законният наследник на морския бог Лър, избра своята кралица. Всички да приветстваме митичните крал и кралица на морето!

Докато свитата и местните хора ги приветстваха, Кейт наблюдаваше работата на колегите си. Бузите й пламнаха при мисълта, че тя щеше да е звездата в този епизод на поредицата. Молеше се майка й да се почувства горда от представянето й, а не посрамена.

Клаудия пристъпи напред и бутна микрофона под носа на Фаелън.

— Предполагам, че кралят си избира различна кралица всяка година — каза тя, като хвърли злобен поглед към колежката си. — Вероятно зависи от това коя ще се окаже на разположение и коя ще е склонна да се съгласи.

Мъжът се намръщи, преди да погледне към Есрас за разрешение да отговори.

— Не. Когато кралят се врече на кралицата си, то е за цял живот.

Четвърта глава

Бяха й необходими няколко секунди, за да осъзнае казаното от Фаелън. Кейт премигна срещу него, отвори уста с намерение да каже нещо, но после я затвори. Със сигурност не беше чула правилно. Когато мъжът отиде настрана, за да продължи интервюто си с Клаудия, тя се извърна към Есрас.

— Чувствам се объркана. Не избираш ли различна кралица за всеки Летен фестивал?

Обичайните палави искрици в очите му отстъпиха място на изключително сериозен блясък, който я накара да потръпне.

— Не, Кейт. Обикновено оглавявам сам празненствата.

Тя поклати глава.

— Тогава защо си избра кралица тази година?

— Защото ти дойде. Обясних ти го снощи — чаках те. Ти си моята съдба.

Противоречиви емоции се заблъскаха една в друга вътре в нея, като я оставиха без дъх.

— Но тази церемония… не беше… — Преглътна толкова трудно, че чак я заболя гърлото.

— Съюзът на Противоположностите ни свързва за вечни времена — отвърна той.

Тази негова фантазия вече излизаше извън контрол. Колкото и да я привличаше този мъж, всичко това трябваше да приключи тук и сега. Изглежда той си мислеше, че наистина са се врекли един на друг. Младата жена внимателно се изправи, краката й едва я държаха. Тя свали изящната златна корона от главата си и я постави върху трона.

— Виж, Есрас — опита се да бъде внимателна, — тази церемония няма никаква законова тежест. Знаеш, че утре си тръгвам, нали?

Кейт бе очаквала някакъв остроумен отговор, но вместо това между веждите му се настаниха тънки бръчици, все едно беше озадачен.

— Но ти прие поканата ми да станеш кралица.

— Приех го само като някакво забавление. Не знаех, че си сериозен! — Тя притисна ръка към челото си в отчаяние. Защо този мъж не можеше да я разбере?

Изведнъж осъзна, че тълпата е замлъкнала. Един бърз поглед потвърди страха й, че всички ги наблюдават — дори още по-лошо, камерата все още работеше. Горещина се разля по бузите й — отчасти от яд, отчасти от смущение. Когато майка й видеше главната й роля по телевизията, щеше да получи инфаркт.

— Ела да влезем вътре. Не искам да обсъждаме това пред хората. — Кейт внимателно слезе от платформата, като придържаше дългите поли на роклята си и се опита да запази изражението си спокойно, когато се отправи към входа на Нок Хаус.

Тълпата отстъпи назад, за да й направи място да мине. Болшинството от свитата на Есрас я гледаха с объркване, а няколко — с разочарование. Селяните я наблюдаваха с любопитство, докато колегите й от екипа определено се наслаждаваха на неочаквания конфликт, който щеше да направи епизода още по-пикантен.

Веднага щом двамата с Есрас се оказаха вътре в къщата зад затворени врати, младата жена се нахвърли върху него.

— Няма нищо лошо да се преструваш пред камерите, че това е истинско, но не и пред мен. Между нас няма нищо. Преди да уговорим заснемането на фестивала, дори не бях чувала за теб.

Той отвори уста да каже нещо, но тя не му даде шанс да отговори.

— Познаваме се едва от няколко часа. Дори не мога да си представя, как ти е хрумнало, че ще се обвържа с теб.

— Успокой се, Кейт.

— И още нещо, онова представление с перлата вчера беше много добро, но аз не съм глупава. Може и да си успял да измамиш много хора с магическите си трикове, но не и мен.

Есрас постави короната си върху една маса, после разкопча наметалото и го метна върху стола, преди да се обърне с лице към нея. Оценяващият му поглед я изучаваше.

— Защо си толкова ядосана, Кейт?

Тя разярено вдигна ръце нагоре.

— Наистина ли не знаеш? Престори се, че хвърли перлата на баба в онзи кладенец, след това ме подмами да ти повярвам, че правиш друга. Днес ме накара да се преоблека за летния фестивал и сега се опитваш да ме накараш да приема церемонията на сериозно. Есрас, ти живееш в някакъв измислен свят.

— Защо се страхуваш да последваш сърцето си, Кейти, моя любов?

Младата жена притисна пръсти до слепоочията си. Не беше ли чул и дума от това, което бе казала? Преди да отговори, си пое дълбоко дъх, за да се успокои.

— Говорим за теб, не за мен, но ако наистина искаш да знаеш, аз следвам сърцето си. Мечтата ми е да работя в телевизията. И съм изключително добра като асистент на продукция.

— Харесваш ли работата си? — Попита я с дразнещо спокоен глас, все едно целият този разговор изобщо не се отнасяше до него.

Как бе успял така да я отклони от целта й?

— Разбира се, че я харесвам — рязко отвърна тя, — но не за това искам да говорим.

Есрас се приближи, донасяйки със себе си свежия солен аромат на морето. Обви пръсти около китката й, като леко я стисна и по този начин изпрати тръпки на удоволствие по цялото й тяло.

— Харесваш ли работата си? — попита той със странен, дълбок глас, който като че ли отекна във всяка клетка в тялото й. — Кара ли те работата ти да се чувстваш по-жива, отколкото си се чувствала някога преди това?

Трябваше да преглътне, преди да успее да отговори.

— Не е точно така, Есрас. Като начало, да работиш за телевизия е доста трудно. Отплатата идва впоследствие. — А и нямаше никакъв начин да се откаже от мечтаната си работата. Не и когато родителите й я бяха подкрепили, като й позволиха да живее в дома им, докато се бе изкачила достатъчно нагоре по кариерната стълбица, за да може да се издържа сама.

— Поканих Бартхърст Продъкшън само заради теб, Кейти.

— Какво? — Тя премигна насреща му.

— Още първият път, когато говорих с теб по телефона, чух музиката на морето в гласа ти и разбрах коя си.

Той повдигна ръка и погали капковидната перла, която се беше сгушила в цепката между гърдите й. По кожата й се разнесе топлина, която накара зърната й да се втвърдят от копнеж. От устата й се изтръгна тих стон. В отговор, устните му се извиха в щастлива усмивка.

— А, Кейти. Толкова си съблазнителна, моя любов. Толкова съблазнителна. — После стана сериозен и усмивката му изчезна.

— Всичко, което казвам, е истина, скъпа. Ти си една от народа на Небесната дъга, които са преки наследници на крал Мананнан Мак Лър[1] и кралица Фанд[2]. — Той бавно коленичи на едно коляно в краката й и целуна дланта й. — Ти имаш много по-голямо право да управляваш народа на Лър от мен, моя любов.

[1] Manannan Mac Lir — воин и крал на Отвъдния свят в ирландската митология, който се свързва с морето и много често е приеман като бог на морето. — Б.пр. ↑

[2] Queen Fand — келтска богиня на морето, също известна и като кралица на феите. — Б.пр. ↑

Пета глава

И най-малката следа от раздразнението на Кейт изчезна при искреността в гласа на Есрас. За колкото и луд да го смяташе, той очевидно вярваше във всяка дума, която й казваше. Разумът й искаше да му е ядосана, но сърцето й омекна в момента, в който коленичи и целуна ръката й. Някъде дълбоко в нея, той бе докоснал надарената й с въображение същност, която тя бе забравила, че съществува; същността, която бе потиснала, за да направи майка си щастлива. И все пак, нищо нямаше да излезе от това.

Въздъхна и каза:

— О, Есрас, не виждаш ли, че нищо няма да се получи накрая. Аз работя. Утре си тръгвам с хората от Бартхърст.

Той се изправи. Не можа да му се противопостави, когато я придърпа по-близо до себе си и обви ръце около нея. Притисна буза до твърдия му гръден кош и вдъхна съблазнителния мъжки аромат, докато слушаше равномерните удари на сърцето му. Когато устните му докоснаха слепоочието й, тя затвори очи, като не искаше да си признае, че много лесно би могла да привикне към това.

— Кейти, защо не искаш да приемеш коя си? Би трябвало баба ти да ти е разказала нещо за живота си в Ирландия.

Щастливи спомени, свързани с баба й, изплуваха в съзнанието й, подобно на пасаж бляскави риби. Припомни си как бе седяла в краката й, когато беше малка. Докато майка й беше на работа, възрастната жена се грижеше за нея. Разказваше й такива вълшебни истории за феи и леприкони и хора, които живеят в градове под морето — хората на Небесната дъга.

Дъхът на Кейт се накъса, когато спомените, които беше отричала и опитвала да забрави, нахлуха обратно. Припомни си лентите многоцветна светлина, която се носеше около баба й, докато разказваше. Как възрастната жена хващаше светлината в шепите си и извайваше делфини и морски кончета от разноцветните дъги около себе си.

После, един ден, майка й се бе прибрала рано и хванала края на историята. Имаше писъци, крясъци и сълзи. И повече нямаше истории. Ирландия бе станала тема табу.

Точно тогава я изпратиха в манастирското училище и безкрайните задачи и лекции за усилена работа бяха започнали. Можеше да чуе любимия съвет на майка си: забрави за нереалните истории на баба ти. Работи упорито и ще получиш наградата си на небето.

— Трябва да е имало някакъв намек, който да ти подскаже, че тук нещо те очаква, иначе не би дошла — прошепна Есрас.

— Дойдох, за да разбера историята на перлата. — Дали не се бе надявала отново да улови магията от историите на баба си?

Пръстите на Есрас чертаеха кръгове по гърба й, които успяваха едновременно да я успокоят и да я възбудят. — Вярваш ли ми, Кейт?

Разумът й казваше не, защото майка й нямаше да одобри Есрас и всичко, което представляваше той. Но въпреки че думата „не“ се бе оформила в съзнанието й, от част, която беше някъде по-надълбоко от ума й и където властваха инстинктите, думата „да“ си проправи път към устните й.

Той се отдръпна леко и хвана лицето й в шепите си, вглеждайки се продължително в очите й.

— Ако ми вярваш, наистина ми вярваш, че няма да позволя нещо лошо да ти се случи, ще ти дам неоспоримо доказателство за това коя си. — Наведе се и леко докосна с устни нейните.

Тази благоприлична целувка разтърси тялото й до дъно. Стегнатата, гореща топка копнеж в стомаха й се освободи и затрудни дишането й. Беше имала гаджета и преди, но никога не бе изпитвала подобна непосредствена, завладяваща нужда да докосва и да бъде докосвана.

— Кейт — подсети я той. — Искаш ли доказателство за това коя си?

Тя си пое дъх, задържа го за момент, преди да успее да възстанови контрола върху говора си.

— Да — прошепна. — Покажи ми.

Шеста глава

Есрас отново поведе Кейт надолу по спираловидното стълбище към морската пещера под Нок Хаус. Не го попита как възнамерява да й докаже, че принадлежи към раса на морски феи. Дори задаването на подобен въпрос й се струваше безумно.

В пещерата младата жена вдиша дълбоко соления морски въздух и поспря, за да се наслади на ритмичния плясък на водата, която се вливаше през отвора, водещ навън към обширното Келтско море.

Огледа се, но не видя нищо друго, освен разпенената вода, скалните издатини и нишите в стените, които беше видяла първия път, когато я доведе тук.

— Къде е доказателството?

— Търпение, моя любов — отвърна й с усмивка. — Трябва да влезем във водата.

— Какво? Да плуваме? — Кейт се втренчи в сенчестите зелени дълбини. Като дете обожаваше да плува в морето. Но след годините, прекарани в Лондон, почти беше забравила удоволствието да чувства пясъка под пръстите на краката си и енергията на движещата се около тялото й морска вода.

Погледна копринената синя рокля, най-красивото и непрактично облекло, което някога бе носила, и със сигурност най-неподходящото за плуване.

— Нямам бански.

— Не ти е необходим. Просто си свали роклята.

Веждите й стрелнаха бързо нагоре. Определено беше забелязал, че не носи сутиен.

— Ако си въобразяваш, че ще плувам гола с теб, по-добре е пак да го обмислиш.

Погледът му се спусна надолу по тялото й, задържа се върху едва прикритите й гърди; после се усмихна широко:

— Струва си да опита човек.

След което си свали сакото, разкопча копринената си риза, преди да я издърпа, и остана гол до кръста. Подаде й я.

— Облечи това. Не е най-доброто облекло за плуване, но поне е по-удобно от една дълга рокля.

Обърна се с гръб към нея. Кейт бързо изхлузи роклята и я уви около някаква скала, преди да се пъхне в ризата. Поне носеше бикини, които можеха да минат за долнището на бански.

Есрас се обърна и оценяващо я изгледа от главата до петите. След това откопча копчето на панталона си и отвори ципа. Експлозия от порочно, изгарящо желание проряза цялото й същество. Би трябвало да се обърне, докато се събличаше, но не можеше да отмести очи от него, докато смъкваше надолу по бедрата си сивите панталони и не се освободи напълно от тях накрая. Бельото му беше от обикновен бял памук. Взира се в него толкова дълго, че когато накрая успя да откъсне поглед, бузите й горяха.

Като се наведе, той взе шепа вода и я изсипа върху главата си. Очите й проследиха стичащите се по косата му струйки да слизат надолу по гръдния му кош, как лъкатушат по златистата кожа и извивките на мускулестото му тяло и се пропиват в бельото му.

Когато отново вдигна поглед към лицето му, очите му искряха, а устните му се бяха извили в дяволита усмивка.

— Дразниш ме — обвини го тя.

Дари я с доволна, типично мъжка усмивка и й подаде ръка.

Кейт се поколеба.

— Не можем да се бавим много. Режисьорът ще полудее, ако не се върнем скоро.

Есрас присви рамене.

— Има достатъчно събития, които се случват по време на фестивала и които може да снима. — Размърда пръстите си. — Дръж се за ръката ми, докато не ти кажа, че е безопасно да я пуснеш.

— Но ако само ще плуваме…

Усмивката му изчезна. Сериозността, която бе забелязала по-рано в очите му, се върна отново.

— Довери ми се, моя любов. Хвани ръката ми.

— Какво ще правим?

— Това, което мога да ти обещая, е, че ще ти хареса. — Като хвана здраво ръката й, той нагази във водата. Кейт го последва, а първият шок от студа бързо премина, когато влезе по-надълбоко.

Заплуваха към входа на пещерата, Есрас я теглеше след себе си, докато тя плуваше само с една ръка. Слънчевата светлина се отразяваше в леките вълни, когато излязоха от сенките. Келтско море се простираше пред тях докъдето им стигаше погледа.

Придърпа я по-близо до себе си, избутвайки водата.

— Сега трябва да се гмурнем.

Кейт погледна през водата към слънчевите лъчи, които рисуваха трепкащи златистозелени линии по тялото му. Мина зад нея и обви ръка около талията й, придържайки я леко към гръдния си кош. Тя си пое дълбоко дъх и двамата се гмурнаха под повърхността.

Спусна се надолу, като плуваше учудващо бързо. Младата жена се огледа, очаквайки да види нещото, което искаше да й покаже, преди да трябва да се върнат на повърхността. Риби се плъзгаха между люлеещите се листа на кафявите морски водорасли и морската трева, докато дори и тук долу слънчевите лъчи пронизваха водата със златиста светлина.

Дробовете й започнаха да горят и паниката накара мускулите й да потреперват. Есрас продължаваше да се спуска надолу. Бяха толкова надълбоко, че не беше сигурна дали би могла да задържи достатъчно дълго дъха си, за да успее да достигне обратно до повърхността. Трябваше да му каже, че отдавна бе изгубила тренинг. Не беше плувала от години. Опита да освободи китката си от хватката му, но той я стисна още по-силно. Пробва да се извърне, да види лицето му, да му покаже, че е в беда, но той продължаваше да се спуска толкова бързо, че движението му не й позволи да избяга от захвата му.

Когато беше убедена, че не може да задържи дъха си нито секунда повече, гласът му се прокрадна в съзнанието й.

— Отпусни се и престани да се съпротивляваш, Кейти, моя любов. Довери ми се.

Последната капка въздух излезе от дробовете й в поток от мехурчета, които запрепускаха към повърхността. В този момент я обзе странно спокойствие. Престана да се съпротивлява и затвори очи. Водата галеше гърдите и краката й, а топлият гръден кош на Есрас бе плътно притиснат до гърба й и тя усещаше лекото движение на твърдите му мускули, докато плуваше. Усети ритъма на сърцето му — уверен и спокоен.

Вода изпълни устата и носа й. Тя зачака… но не болката и смъртта, защото знаеше, че те няма да дойдат.

— Дишай — прошепна гласът на Есрас в главата й, нежен като милувка. И тя му се подчини.

Сила и енергия нахлуха в нея заедно с водата. Нервните й окончания изтръпнаха, кръвта й забушува. Чу звукове, които не беше забелязала преди, писукане и прищракване, плътно буботене и бучене, което отекваше през водата. Дали винаги не бе знаела някъде дълбоко в себе си, че е различна от другите хора, че е свързана с морето?

Опита да се обърне и да му се усмихне, но той здраво я стискаше.

— Ще се спуснем по течението. Бъди готова.

Пред тях водата се мяташе и пенеше, завличайки водорасли и разхвърляйки отпадъци, подобно на ураган. Когато приближиха, тя се напрегна; после бяха засмукани от потока, като течението ги подхвърляше и удряше, движейки се толкова бързо, че Кейт не можеше да види нищо друго, освен разпенената вода.

Есрас обви и другата си ръка около нея, притискайки я силно към себе си. Чувстваше се така, все едно беше на рафтинг, но без лодка.

— Когато ти кажа, плувай здраво — прозвуча гласът му в главата й. — Сега!

Кейт зарита с крака и размаха ръце толкова силно, колкото можеше. Мускулите на Есрас се извиваха зад гърба й, докато плуваше с една ръка и я придържаше с другата. Когато се измъкнаха от водовъртежа, внезапното спокойствие на неподвижната вода им се стори като приятна промяна. Той отпусна ръце и я освободи от хватката си, като й даде възможност да се носи до него. За първи път, откакто се бяха гмурнали, успя да го види. Дъхът застина в дробовете й. Под водата всичко в него бе станало още по-красиво. Косата му блестеше със сребърна патина, кожата му грееше в бледозлатисто, а зелените му очи искряха, подобно на звездна светлина, пречупена през смарагди.

— Великолепна си, Кейт — отбеляза той.

Беше толкова запленена от него, че изобщо не й бе минало през ума, че тя вероятно също изглежда различно. Копчетата на копринената риза, която носеше, се бяха разкопчали, но младата жена едва отрази факта, че гърдите й са разголени. Беше хипнотизирана от нежната игра на цветовете по опаловата му кожа.

Есрас хвана пълна шепа от дългата й коса и я задържа пред лицето й, за да може да види бляскавите и лъскави абаносови кичури. Прокара върховете на пръстите си по бузата й и проследи челюстта й.

— Иска ми се и ти да можеше да видиш очите си. Засенчват дори блясъка на сапфирите — отбеляза той.

Пръстите му продължиха надолу по врата, ключицата й и после се спуснаха до извивката на гърдите й.

Кейт искаше да каже на Есрас колко изкусителен изглежда, но не знаеше как се говори под вода. Вместо това, се протегна и прокара длани по раменете и гръдния му кош, като се наслаждаваше на силата и здравината на мускулите му.

Обви ръце около нея. Придърпа я към себе си и я целуна по челото и бузите. После устата му покри нейната. Устните му бяха твърди и хладни, но езикът му беше горещ, в пълен контраст с морската вода, когато отвори уста и той задълбочи целувката.

Но Есрас се отдръпна прекалено бързо.

— Ах, Кейти, Кейти! Толкова си разсейваща. Почти ме накара да забравя защо те доведох тук.

Младата жена повдигна вежди и посочи към себе си. Не бе ли искал да й докаже, че е различна? Със сигурност го бе направил. Каквото и решение да вземеше за живота си, след като се върнеха горе, тя никога нямаше да бъде същият човек отново.

— Опитай се да ми говориш. Фокусирай се върху перлата си, докато си мислиш какво искаш да ми кажеш — обясни й той.

Кейт постави пръстите си върху капковидното бижу на гърдите си и се концентрира.

— Здравей, секси.

Той се разсмя — тътен, който отекна във водата, както и в главата й.

— Здравей, прекрасна. Бързо се учиш.

Целуна я по върха на носа, а пръстите му леко и подмамващо се спуснаха ниско по корема й. Застина за миг, докато се взираше в очите й. Страстно, изпълнено с похот, напрежение премина между тях.

— Наистина искам да те заведа обратно горе в леглото си, но преди да си тръгнем, трябва да ти покажа наследството ти.

Седма глава

Плуваха един до друг, докато не стигнаха до ръба на една подводна скала. Есрас спря и пусна ръката й.

— Ще слезем още по-дълбоко сега, така че трябва да направя фенери. — Събра заедно дланите си все едно моделираше нещо от глина, после разтвори шепите си, за да освободи една светеща топка. Тя се понесе около тях, докато той направи още четири по същия начин.

После я хвана за ръка и я поведе вертикално надолу. Фенерите се носеха пред тях, за да им осветяват пътя. Вместо водата да ставаше по-студена, докато слизаха все по-дълбоко, тя ставаше по-топла. Накрая, Есрас спря и посочи надолу към някаква долина.

Единственото, което Кейт видя под тях, беше дъното. Намръщи се срещу него.

— Докосни перлата си, Кейти.

Уви пръсти около бижуто и от очите й все едно се вдигна було. В долината под тях се появи град от ярки бели къщи. Издърпа ръката си от неговата. Сърцето й препускаше от вълнение. Това явно бе подводният град от историите на баба й.

Многоцветни мозаечни подове искряха, докато ярки пана украсяваха стените… подобни на тези в Нок Хаус.

Но къде бяха хората?

Младата жена се спусна до морското дъно и се понесе между сградите на нивото на улицата. От високо бе успяла да види само цветовете и формите. Тук долу, забеляза, че сградите бяха порутени, а мозаечните подове напукани. Купчини пясък и мидени черупки лежаха в ъглите на празните стаи. Водорасли и морски създания се бяха нанесли, като растяха между камъните от съборените стени и пропуканите плочки.

Градът беше обезлюден.

Сърцето й се сви болезнено, а очите я засмъдяха от сълзите, които се изгубиха в морето. Това е бил нейният народ. Знаеше го със сигурност, така както знаеше, че слънцето изгрява всяка сутрин и залязва всяка вечер.

Есрас слезе до нея, а около него се изви стълб от пясък.

— Какво се е случило с тях? — през сълзи каза тя.

Докосна рамото й и тъжно се усмихна.

— Кралството на Мананнан беше опустошено преди хилядолетие от ирландските Туаха де Данън[1]. Древните руини оцеляха само защото все още са защитени от силната магия на бога на морето. Народът на Небесната дъга са като светлина във водата, те разпространяват мир и любов. Обаче Туаха де Данън тръгнаха по пътя на мрака и наложиха волята си със силата на меча.

— Силите ни бяха недостатъчни, за да им се противопоставим. Болшинството от оцелелите от нашия народ се разпръснаха по четирите вятъра. Също като теб, техните наследници нямат никаква представа кои са. Много малко от нас живеят все още заедно в нашето мъничко владение в графство Корк.

Съкрушена и объркана, Кейт се извърна в ръцете на Есрас и постави бузата си върху гръдния му кош. Чувстваше се така, все едно бе намерила народа си само за да го загуби веднага отново. Преживя пак мъката, която беше почувствала като дете, когато й бяха отнели магията от историите на баба й. Защо майка й толкова яростно се бе противопоставяла на това да разбере за собствения си народ? Те също така са били и неин народ.

Есрас отметна назад косата от лицето й.

— Има нещо, което искам да видиш.

Заведе я до масивна сграда, която приличаше на гръцки храм, с изключение на това, че поддържащите колони представляваха скулптури на мъж и жена, обвили ръцете си един около друг.

— Ние не почитаме един бог, ние почитаме двойките като Съюза на противоположностите.

Той спря и я остави да стъпи на краката си, преди да я вземе в прегръдките си.

— Церемонията, която ни съедини на Празника на красотата, беше древният ритуал на Съюза на противоположностите. В очите на народа на Небесната дъга ние вече сме съпруг и съпруга.

Кейт се опита да си спомни защо се беше разстроила по време на церемонията, но енергията на морето бе отмила всичките й страхове. Работата и миналият й живот изведнъж й се сториха маловажни. Да бъде тук с Есрас й се струваше най-естественото нещо на света.

— Какво правите обикновено, за да отпразнувате Съюза на противоположностите? — попита тя.

Широка усмивка се разля върху лицето му, а очите му заблестяха:

— Правим любов.

Предчувствието премина като трепет през нея. Обви ръце около врата му, тялото й се обви около неговото с желанието да забрави меланхолията.

— Нека да празнуваме.

Есрас обви тила й с ръка, после се наведе и я целуна. Необикновеното усещане на солената вода, гъделичкаща устните и езиците им, направо я подлуди. Завладяващата нужда да притежава и да бъде притежавана запулсира във всяка клетка на тялото й, подобно на природна сила. Неспокойното море премина през вените й, карайки я да бъде дива и необуздана.

Изхлузи копринената риза от раменете си и я остави да отплува. Дланите му покриха гърдите й и започнаха да галят и дразнят зърната й. Прокара пръсти по мускулите му, плъзгайки ръката си надолу към корема му. Той издаде стон, изпълнен с копнеж, когато пръстите й се спуснаха още по-надолу.

Есрас свали слиповете си и много скоро бикините й също се понесоха във водата.

— Обикновено правим любов на повърхността — каза той. — По-лесно е. Но не мога да чакам. Увий краката си около мен.

Сграбчи бедрата й и притисна ерекцията си в нейната чувствителна женственост, което накара и двамата да изстенат. Кейт се вкопчи в него с ръце и крака, като заби петите си в хълбоците му, щом той влезе в нея. Когато бяха толкова интимно свързани, колкото биха могли да бъдат един мъж и една жена, замряха в безмълвна хармония. Носеха се точно над нежния пясък, покрил храма, под извисяващите се статуи на древните влюбени.

Никога преди това не беше изпитвала подобно чувство на спокойствие по средата на неудържима страст. Означаваше ли това, че е влюбена?

Пръстите му се впиха в хълбоците й, после започна да се движи вътре в нея… бавно, чувствено. Устните му се спуснаха по шията й, надолу по раменете, преди да се спрат върху зърната й.

Водата ги държеше в прегръдката си и си играеше върху кожата й подобно на копринени пръсти, докато удоволствието в нея нарастваше. Вълна от чувствени усещания премина през тялото й. Понесоха се към дъното и гърбът й полегна върху мекия пясък. Зелените очи на Есрас горяха от настойчивата нужда, която изпитваше. Кейт докосна изящно оформените му устни, почувства горещата милувка на езика му върху пръстите си. Избухналият вътре в нея екстаз я изтръгна от реалността и я пренесе на място, изпълнено с неподправена чувственост.

Останаха вплетени един в друг, докато вълнението от удоволствието отшумя, сърцата им възстановиха нормалния си ритъм и телата им се отпуснаха в удовлетворяваща летаргия. Кейт махна краката си от таза на Есрас, отпусната и като в унес. Любимият й започна да се отдалечава. Той протегна ръка, за да може тя да преплете пръсти с неговите. После затвори очите си и двамата се оставиха на течението да ги отнесе, накъдето пожелае.

Когато Кейт се възстанови от пропитата от чувствено удоволствие нега дотолкова, че да отвори очи, й се стори, че Есрас е заспал. Хванал я все още за ръка, той се рееше над нея. Жилестото му, мускулесто тяло грееше с нежна златиста светлина, докато косата му проблясваше като сребърен облак около главата му. Тръпка премина през цялото й тяло, събра се в стомаха й и се сви на топка, пълна с напрежение. Толкова силно го желаеше отново, че чак изпитваше болка. Но заедно с желанието, се прокрадна и нотка предпазливост.

Беше изключително красив и изкусителен. От това, което бе научила за него, също така беше мил и щедър, и притежаваше някаква закачливост и дяволитост. Беше ли възможно да се е влюбила в него само двадесет и четири часа след запознанството им?

Каквото и да изпитваше тя към него, той я беше избрал да бъде неговата кралица, само заради наследството й, но не и защото я обича. Проряза я лека студена тръпка. Изведнъж изпита копнеж да почувства слънчевите лъчи върху кожата си.

Есрас й беше доказал, че е част от народа на Небесната дъга на Лър. Все още не беше решила дали има някакви задължения спрямо тях. Но беше сигурна за едно нещо: нямаше значение дали е човек, или дори кралицата на това племе, тя нямаше да остане с този мъж, само заради чувството за дълг към тази древна раса. Щеше да остане само, ако той я обичаше.

[1] Tuatha Dé Danann — (ирландска митология) — „племето на богинята Дану“ са свръхестествена раса на основните божества в келтска Ирландия. — Б.пр. ↑

Осма глава

Толкова много неща се бяха променили за Кейт, докато беше под водата. Имаше чувството, че е отсъствала от Нок Хаус половин живот, а не само няколко часа. И въпреки това, когато се върнаха, Празникът на красотата беше в разгара си. В огнище бумтеше силен огън, а във въздуха се носеше ароматът на печащо се/печено месо.

След като с Есрас се върнаха обратно, младата жена се преоблече в дънки и тениска. Кралят беше отишъл да говори с хората си, а тя остана близо до мобилния офис на продукцията и започна да наблюдава пируващите. Един от операторите се луташе из тълпата и заснемаше интересни хора и събития, които щяха да бъдат включени в програмата.

Питър, продуцентът, задъхан, се изкачи по хълма и се присъедини към нея, сложил очилата на върха на главата си, той изглеждаше изтормозен.

— Какво, по дяволите, се случи с теб? Трябваше ми, за да отидеш с оператора и да водиш бележки за снимките му, както и да отговаряш на въпросите, които хората биха му задали.

— Извинявай — измърмори Кейт.

Винаги се бе тревожила, че ако направи нещо не по вкуса на Питър, би могла да застраши репутацията си на човек, на когото може да се разчита. Беше толкова решена да направи кариера в телевизията, че работеше неуморно за жълти стотинки и едва ли някой от Бартхърст Продъкшън й беше благодарил за това. Майка й обичаше да казва, че ранното ставане и работенето до късно изграждат характера. Обаче сега се чувстваше така, сякаш работодателите й се бяха възползвали от нея.

Есрас се приближаваше към нея с бавна, флегматична походка, върху лицето му грееше сексапилна усмивка, докато очите му все едно я милваха. Косата му отново изглеждаше кафява със сребристи кичури, а кожата му беше само с лек тен. Всеки нерв в тялото й затрептя при вида му. Застана зад нея, обви ръцете си около талията й, точно както бе направил под водата, и притисна устните си до ухото й.

— Ти си най-великолепната жена, която някога съм виждал, красива моя Кейти.

Думите му се обвиха около сърцето й подобно на копринени панделки. Затвори очи и се наслади на усещането от силните му ръце около тялото й и затоплената от слънцето кожа, с аромат на море. Започна да я целува нежно по шията, а после леко я гризна по рамото. Беше го целувала единствено под водата и сега искаше да го вкуси тук, на повърхността. Извърна се в ръцете му и обви своите около врата му.

Устните му срещнаха нейните и тя се изгуби в горещината на устата му, докато езиците им танцуваха заедно. Накрая тя прекрати целувката, а той й се усмихна:

— Не мога да чакам до края на празненството, за да те заведа в леглото си. Правенето на любов е много по-лесно и удовлетворяващо на земята.

Без съмнение искаше тя да остане, но Кейт изпитваше болезнена нужда да узнае дали той изпитва към нея нещо друго, освен сексуално привличане. Често я наричаше „моя любов“, но дали наистина я обичаше, или това беше само обикновено мило обръщение.

Питър се намръщи срещу тях.

— Очевидно е с какво си се занимавала през последните няколко часа, докато трябваше да работиш. Същата развратница си като Клаудия.

Кейт се изчерви. Беше се фокусирала толкова много върху Есрас, че бе забравила къде се намира. Но не беше направила нищо нередно. И със сигурност, не беше спала с половината от мъжете, които бяха гостували в предаването, подобно на водещата на продукцията… и Питър го знаеше. Просто се опитваше да се скара с някого, както правеше винаги, когато беше под напрежение. Е, достатъчно дълго време беше понасяла лошото му настроение.

— Напускам, Питър.

— Какво? — Продуцентът остана с отворена уста.

Кейт леко се усмихна.

— Убедена съм, че ще си намериш друг роб, който иска да работи в телевизия.

Когато режисьорът се отправи с тежки стъпки към продуцента, Есрас я придърпа обратно в ръцете си.

— Недей да се чувстваш зле. Трябва да напуснеш работата си, ако ще оставаш с мен — прошепна й той.

Тя се взря в лицето му.

— Защо, Есрас? Защо трябва да остана?

Неприятна изненада проблесна в очите му.

— Мислех, че сме обсъдили всички подобни въпроси. Ние сме обречени да бъдем заедно, свързани от Съюза на противоположностите. В противен случай нямаше да правя любов с теб в храма.

Лека тръпка на съмнение премина през нея. Той все още не бе споменал нищо за любов.

— Под обречени искаш да кажеш, че така е предопределено или има още нещо?

Преди да успее да я скрие, бръчка проряза челото му. В отговор силно безпокойство премина през цялото й същество.

— Трябва да ти разкажа историята отначало. — Той погледна към шумната тълпа, която ги заобикаляше. — Нека да отидем на някое по-тихо място.

Поведе я покрай къщата и след като я заобиколиха, се озоваха в усамотена градина с тучна растителност. Тръгнаха по тясна, виеща се алея между избуяли, ароматни храсти и стигнаха до кръгъл басейн с красив фонтан, с формата на делфин, от чиято уста струеше вода. Есрас я дръпна да седне до него на каменна пейка, скрита в една ниша, гледаща към езерото.

— Какво ти е разказвала баба ти за народа на Небесната дъга?

Кейт се взря в падащите на каскади капки върху повърхността на водата, а звукът успокои напрегнатите й нерви.

— В действителност, вълшебни приказки. — Тя присви рамене. — Последния път, когато ми говори за кралството под морето, бях само на пет. После майка ми забрани историите. Всъщност, забрани ми да виждам баба.

Есрас придърпа ръката й върху бедрото си и леко прокара пръсти по дланта й, проследявайки линиите.

— Жената, която си познавала като своя баба, е била много по-възрастна, отколкото си мислиш. В действителност, тя беше твоя пра-пра-пра-баба.

Кейт си пое дълбоко дъх.

— Не е възможно.

— Аз я познавах като Ейн. Някога тя беше кралица.

— Баба е била какво?

— През 1865 година тя се влюби в обикновен човек и последва сърцето си до Англия. Преди да тръгне, разгада бъдещето във водовъртежа на Лър и предсказа, че една от нейните потомки е моята предопределена съпруга, моята сродна душа, която ще изживее другите си животи с мен. Направи ме крал, за да може, когато дойдеш при мен, да заемеш полагащото ти се място на кралица.

Кръвта се отдръпна от главата на Кейт, като накара ушите й да запищят. На колко години е Есрас тогава? Опита се да го пресметне наум, но мозъкът й отказа да работи. Точно когато си мислеше, че нещата няма как да станат по-странни. Издърпа ръката си от негова и скочи на крака.

— Кейти, моя любов.

— Просто ми дай една минута. — Отдалечи се от него и спря до басейна. Загледа се в полюшващите се розови водни лилии, като се опитваше да успокои препускащите си мисли и да успее да разбере казаното от него. Споменът за оставащите я без разум целувки и усещането за изваяното му, мускулесто тяло, правеше невъзможно да повярва, че не е млад. Погледна през рамо, за да се убеди, че не губи разсъдъка си. — Не изглеждаш на повече от тридесет.

Есрас се усмихна широко.

— Ще стана на двеста и деветнадесет на 11 август. Хората на Лър живеят векове. Това се отнася и за теб.

Кейт се строполи върху ръба на фонтана. Векове?

— Какво се е случило с другите потомки на баба? Тук ли са?

Есрас стана от пейката и се приближи до нея.

— Ти си първата, която е наследила гените на Ейн. Другите приличаха на човешкия й съпруг.

Дъхът на Кейт спря, когато я озари истината.

— А мама?

— Тя не е една от нас — отвърна меко той.

Младата жена се отдръпна назад. Не е една от нас? Това обясняваше толкова много от нещата, случили се назад в годините: начинът, по който мама я отдели от баба, неприязънта й към Ирландия, страхът й от морето. Явно се е бояла от това, че ще загуби Кейт и вероятно леко разочарована, че генът, или там каквото е, което определя расата на Небесната дъга, я е подминало.

Есрас застана на едно коляно пред нея и се протегна да хване ръцете й. Когато я докосна, тя потрепери вътрешно, част от нея желаеше да се отпусне в прегръдките му, а другата все още се съпротивляваше да приеме признанието му, че е на повече от двеста години.

— Чаках те прекалено дълго време. Ако майка ти не те беше скрила от мен, щях да предявя претенциите си още когато навърши осемнадесет.

Наведе се още по-близо и постави бузата си до нейната. Устните му леко докосваха ухото й.

— Нашите духове са плували заедно през огромните океани на света много пъти преди това. Обичам те, Кейти, винаги съм те обичал.

Щастие разцъфна в гърдите й. Пръстите му погалиха вътрешната страна на китката й и продължиха нагоре по ръката, докато намериха чувствителната кожа отвътре на лакътя й. По кожата й се разля трепетно желание.

— Спомняш ли си, че сме били заедно? Спомняш ли си, че си правила любов с мен? — попита той.

Тя сграбчи перлата си и спомените за други животи, други нощи в прегръдките му заплуваха в съзнанието й. Не можеше повече да му устои, така както не можеше да спре прилива.

— Спомням си. — Притисна устни към врата му.

Есрас въздъхна едва чуто, а ръцете му се увиха около нея и я придърпа в скута си. Устата му намери нейната; в началото целувката му беше нежна, но скоро започна да става все по-настоятелна. Минути по-късно се отдръпна назад и прошепна:

— Толкова дълго живях без теб, моя любов. Ще ни трябва време да се опознаем отново. После ще потърсим нашия загубен народ. Народът на Лър отново ще стане силен сега, когато си с мен.

— Можем ли да говорим за народа на Лър по-късно? — Желанието да го докосва, да се люби с него, я изгаряше. — Точно сега искам да се насладя на това да те опозная отново. — Кейт придърпа лицето му към себе си, целуна го и размърда дупето си в скута му. Когато Есрас си пое дълбоко дъх, тя се усмихна. — Мислиш ли, че ще липсваме на някого, ако не се върнем на празненството?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.